Франсис Брет Харт
Късметът на ревящия стан

Превод от английски: Сидер Флорин, 1983

chitanka.info

Ревящия стан бе обзет от възбуда. Надали поради някакво сбиване, защото в 1850 година това не беше нещо чак толкова необикновено, та да се събере цялото селище. Изоставени бяха не само рововете и периметрите, но и „Тътло-вата бакалница“ беше напусната от комарджиите, които както положително си спомняте, бяха спокойно продължили играта си в деня, когато Французина Пийт и Канаката Джо бяха си теглили куршума един на друг през бара в предното помещение. Целият стан се беше насъбрал пред неугледна хижа в края на поляната. Разговорите се водеха полугласно но често се споменаваше едно женско име. Това име — черокийката Сал — бе добре известно в стана.

Може би колкото по-малко се каже за нея, толкова ще е по-добре. Беше безпътна и боя се, много грешна. Но по това време тя беше единствената жена в Ревящия стан и тъкмо сега се намираше в окаяно състояние и имаше най-голяма нужда именно от женски грижи. Покварена, изоставена и пропаднала, тя страдаше от мъки, които щеше да й е достатъчно тежко да понесе и под закрилата на женско състрадание, а сега бяха ужасни в тази самота. Проклятието, наложено на първата жена, я беше застигнало в същата самотност, която навярно е направила наказанието на първородния грях тъй страшно. Може би това, че в минутите, когато най-много й липсваше присъщата на жените нежност и грижа, тя виждаше наоколо си само полупрезрителни лица на мъже, беше част от изкуплението на греха й. И все пак неколцина от зрителите, струва ми се, бяха трогнати от страданията й. Санди Типтън рече, че „не й е леко на Сал“ и като се замисли за състоянието й, забрави за миг факта, че има едно асо и две валета, скрити в ръкава.

Трябва да се вземе под внимание, че положението бе необичайно. Смъртните случаи не бяха в никой случай рядкост в Ревящия стан, но едно раждане беше нещо ново. Разни личности са били премахвани, от стана неумолимо, окончателно, така че нямаха възможност да се върнат, но за първи път сега някой се появяваше аЬ шКю[1]. На това се дължеше вълнението.

— Я влез там, Дундьо — рече виден обитател, известен под името Кентък, като се обърна към един от зяпачите. — Влез там и виж какво можеш да направиш. Ти имаш опит в тия работи.

Изборът може би беше сполучлив. Според мълвата Дундьо по други места бил глава на две семейства; фактически Ревящия стан — градът-убежище — дължеше неговото присъствие на някои правни нередности по тази част. Насъбралите се одобриха избора и Дундьо бе достатъчно разсъдлив да се преклони пред думата на мнозинството. Вратата се затвори зад набедения хирург и акушер, а Ревящия стан насяда навън, запуши своите лули и зачака да види какво ще стане.

Бяха се струпали към сто мъже. Единдвама действително се укриваха от правосъдието, някои бяха престъпници и всички бяха нехранимайковци. Външно нищо у тях не подсказваше за миналия им живот и за характера им. Най-големият разбойник имаше рафаеловско лице и буйна руса коса; комарджията Оукхърст имаше меланхоличния вид и интелектуалната задълбоченост на някакъв Хамлет; най-хладнокръвният и най-смелият между тях беше по-нисък от средния ръст и говореше с мек глас и смутено, кротко изражение. Името „негодници“, с което ги наричаха, беше по-скоро почетно звание, отколкото характеристика. Може би някои по-дребни подробности, като пръсти, уши и прочее, и да не достигаха в стана, но тези незначителни липси не намаляваха съвкупната им мощ. Най-силният имаше само три пръста на дясната си ръка, най-добрият стрелец имаше само едно око.

Такъв беше външният вид на мъжете, пръснали се около хижата. Станът бе разположен в триъгълна долина, между две планини и река. Да се излезе можеше само по стръмна пътека през върха на планината, която се издигаше пред хижата и сега беше сгряна от изгряващата луна. Страдащата жена, сигурно можеше да я види от твърдото легло, на което лежеше — да я види как се извива като сребърна нишка, докато се загуби сред звездите горе.

Огън от сухи борови клони създаде по-интимна обстановка за събралите се. Малко по малко те си възвърнаха присъщото за Ревящия стан лекомислие. Започнаха да предлагат и приемат облози за изхода на събитието. Три срещу пет, че „Сал ще го устиска“, дори и това, че детето ще остане живо; странични облози за пола и цвета на кожата на пристигащия нов обитател. Сред оживен спор някой от онези, които бяха най-близо до вратата, възкликна и станът се умълча да слуша: Над люшкането и стененето на боровете, бързото кълколене на реката и пращенето на огъня се издигна рязък, жалостив вик — и този вик не приличаше на никой друг, който бяха чували преди в стана. Боровете спряха да стенат, реката спря да кълколи, а огънят да пращи. Като че природата беше спряла и тя да се ослуша.

Станът се вдигна на крак като един човек! Някой предложи да запалят бъчва с барут, но с оглед на състоянието на майката надделяха по-разумните съвети и бяха дадени само няколко револверни гърмежа, защото дали поради примитивната хирургия на стана, или поради някоя друга причина, черокийката Сал бързо отпадаше. За един час тя сякаш се качи по каменистата пътека до звездите и така напусна Ревящия стан с неговата греховност и позор завинаги. Мисля, че съобщението за това не ги разтревожи много, освен по отношение съдбата на детето. „Ще остане ли живо сега?“ — питаха те Дундьо. Отговорът бе колеблив. Единственото друго живо същество в стана с пола и майчинското състояние на черокийката Сал беше една магарица. Изказаха се няколко предположения доколко това ще е подходящо, но направиха опит. Оказа се по-малко проблематично, отколкото в древния случай с Ромул и Рем и явно не по-малко сполучливо.

Когато свършиха с тези подробности, които отнеха още един час, вратата се отвори и нетърпеливите мъже, които вече се бяха наредили на опашка, започнаха да влизат един по един. До ниското легло или пейка, на която под одеялата сковано се очертаваше тялото на майката, стоеше маса от борово дърво. На нея беше сложен сандък от свещи, а в него, повит с яркочервена фланела, лежеше най-новият обитател на ревящия стан. До сандъка беше сложена шапка. Предназначението й скоро бе обяснено.

— Господа — заговори Дундьо със странна смес на меродавност и ехидно самодоволство, — господа, моля минавайте през предната врата, около масата и излизайте през задната врата. Тия, дето пожелаят да пожертвуват нещо за сирачето, ще намерят там шапка.

Първият влезе с шапка, обаче, като се огледа, я свали и с това несъзнателно даде пример на следващия. В такива общности и добрите, и лошите постъпки са заразителни. Както минаваше редицата, чуваха се забележки, критики, насочени може би по-скоро към Дундьо, който играеше ролята на директор на цирк:

— Това ли е той?

— Дребно парче!

— Само боята й е взел!

— Колкото един пистолет!

[# По задължение (лат.). Б. пр.]

Пожертвованията бяха не по-малко типични: сребърни табакера, испанска жълтица, моряшки револвер със сребърна инкрустация, много красиво бродирана дамска кърпичка (от комарджията Оукхърст), парче самородно злато, брилянтена игла за връзка, брилянтен пръстен (подсказан от иглата, със забележка от дарителя, че „го бие с две бройки“), топуз на каишка, библия (дарителят остана неизвестен), златна шпора, сребърна лъжица (монограмът за съжаление не беше на дарителя), хирургически ножици, ланцет, английска петфунтова банкнота и около двеста долара в насипно злато и сребърни монети. Докато ставаше всичко това, Дундьо запази мълчание, безстрастно като на покойницата от лявата му страна, и със сериозност, неразгадаема като на новороденото отдясно. Само едно произшествие наруши мълчанието на това чудновато шествие. Когато Кентък се наведе над сандъка от свещи, детето се обърна и при болезненото си гърчене се хвана за протегнатия му пръст и го стисна за миг. Кентък доби глупав и объркан вид. Нещо като руменина се опита да залее обгорените му от слънцето бузи.

— Проклетото хлапе! — рече той и освободи пръста си може би с повече нежност и внимание, отколкото човек би допуснал, че е способен да прояви.

Той излезе с изпънат пръст и любопитно го разгледа. Това разглеждане го накара да повтори същата забележка по адрес на детето. В същност като че ли му доставяше удоволствие да я повтаря.

— То ме стисна за пръста — каза той на Типтън и пак изпружи пръст, — проклетото хлапе!

Чак в четири часа — сутринта Ревящия стан се успокои и легна да спи. В хижата, където останаха да бдят няколко души, светеше и Дундьо не си легна цялата нощ. Нито Кентък. Той пиеше безспир и разказваше с голямо увлечение преживелицата си, като неизменно завършваше с все същото възклицание по адрес на новодошлия обитател на стана. То като че ли го освобождаваше от всякакво несправедливо обвинение, че се е разчувствувал, а Кентък страдаше от слабостите на по-силния пол. Когато всички си легнаха, той слезе долу при реката и замислено си заподсвирква. После се качи нагоре по дерето, край хижата, като продължаваше да си подсвирква с показно безразличие. Той спря при една огромна секвоя, върна се обратно и пак мина край хижата. На половината път до брега на реката отново спря, върна се и почука на вратата. Отвори му Дундьо.

— Как я карате? — попита Кентък, с поглед, устремен покрай Дундьо към съндъка от свещи.

— Всичко е спокойно — отговори Дундьо.

— Нещо да е станало?

— Нищо.

Двамата млъкнаха. Настъпи неловка пауза, — а Дун продължаваше да държи вратата. Тогава Кентък се сети за пръста си и го вдигна пред Дундьо.

— То ми го стисна… проклетото хлапе — каза той и си отиде.

На другия ден на чернокийката Сал бе устроено просто погребение, каквото можеше да й устрои Ревящия стан. След като прахът й бе заровен на планинския склон, се състоя официално събрание на стана, за да обсъдят какво да правят с детето й. Решението да го осиновят бе взето с пълно единодушие и голямо въодушевление. Но веднага възникна оживено разискване относно начина и възможностите да се задоволят нуждите му. Забележителното беше, че в спора липсваха онези ожесточени лични нападки, които обикновено придружаваха разискванията в Ревящия стан. Типтън предложи да изпратят детето в Червеното куче, на четиридесет мили, където можеха да го поверят на грижите на някоя жена. Но несполучливото предложение бе посрещнато с ожесточена и единодушна съпротива. Ясно беше, че всеки план, водещ до раздяла с новата им придобивка, ще бъде тутакси, отхвърлен.

— Освен това — каза Том Райдър — ония от Червеното куче ще го подменят и ще ни пробутат някое друго.

Липсата на вяра в честността на другите селища господствуваше в Ревящия стан, както и другаде.

Довеждането на бавачка в стана също не се прие. Изтъкна се доводът, че никоя почтена жена не би се съгласила да приеме Ревящия стан за свое местожителство и говорещият подчерта, че „други жени вече не им трябват“. Този нелюбезен намек за починалата майка, колкото и груб да изглеждаше, беше първият спазъм на почтеност, първият симптом на моралното възраждане на стана. Дундьо не се обаждаше. Може би изпитваше известна неловкост да се намесва в избора на свой заместник по длъжност. Но когато го запитаха, смело заяви, че той и „Джини“ — споменатото по-горе млекопитаещо — ще се справят с отглеждането на детето. Имаше нещо оригинално, независимо и героично в този план, което се хареса на стана. Дундьо запази длъжността си. За някои неща изпратиха в Сакраменто.

— И не забравяй — каза касиерът, като тикна торбичка със златен прах в ръцете на куриера, — най-хубавото, което може да се намери, нали знаеш, с разните там украшения, воланчета, и по дяволите цената!

Колкото и да е чудно, детето заякваше. Може би здравословният климат на планинския стан компенсираше много други липсващи неща. Природата закърми намереничето от своите по-пълни гърди. В прекрасните условия на предпланините на Сиера Невада — този въздух, наситен с балсамов аромат, този неземен елексир и ободряващ, и животворен — то беше намерило несекващ извор на храна или някакви потайни сили на химията превръщаха магарешкото мляко в калций и фосфор. Дундьо беше склонен да вярва, че то се дължи на химията и на доброто гледане.

— Аз и тая магарица — казваше той — сме му станали баща и майка! — И добавяше, като се обръщаше към безпомощното вързопче пред него: — Пък да не вземеш някой ден да се отречеш от нас!

Когато наближаваше да навърши един месец, стана ясно, че се налага да му се даде някакво име. Общо взето той беше известен като „Малкия“, „Момчето на Дундьо“, „Койотът“ (намек за гласовитостта му) и дори като „Проклетото хлапе“ — гальовния и грубоват израз на Кентък. Но тези названия звучаха някак неопределено и незадоволително и най-после бяха отхвърлени под влиянието на други съображения. Комарджиите и авантюристите са обикновено суеверни и един ден Оукхърст заяви, че бебето донесло „късмет“ на Ревящия стан. Напълно вярно беше, че напоследък им вървеше. „Късмета“ беше името, на което се установиха, като сложиха пред него за по-голямо удобство „Томи“. Нищо не се споменаваше за майката, а бащата беше неизвестен.

— По-добре ще е — каза философски настроеният Оукхърст — да започнем играта съвсем наново. Ще го наречем „Късмета“, та дано му потръгне.

Така определиха съответно деня на кръщавката. Как я разбираха тази церемония, читателят, който вече е добил известно впечатление за отчаяната нечестивост на Ревящия стан, може лесно да си представи. Церемониалмайстор беше някой си „Бостън“, всеизвестен зевзек, и тържеството като че обещаваше смях до припадане. Този изобретателен сатирик си игра два дена да приготви пародия на църковната служба с хапливи местни закачки. Хорът бе надлежно обучен и Санди Триптън бе избран за кръстник. Но след като шествието стигна с музика и знамена до горичката и детето бе сложено пред пародия на олтар, Дундьо излезе пред очакващата тълпа.

— Не е в моите обичаи да развалям веселбите, момчета — смело заговори този човечец, загледал открито лицата на заобиколилите го, — но ми се вижда, че тая работа не е съвсем честна. Доста подло е да разиграваме комедия с това детенце, дето не може да я разбере. А пък ако има тука нравствеността и общественото здравеопазване. „Томи“, който, както се смяташе, прекарваше цялото си съществуване в непрекъснати опити да заспи, не биваше да бъде тревожен от шум. Викането и кряскането, които бяха спечелили на стана злополучното му име, бяха забранени около хижата на Дундьо. Златотърсачите си приказваха шепнешком или пушеха със сериозната важност на индианци. Ругатните по негласно споразумение бяха изоставени в тези свещени предели и в целия стан вече не се употребяваха общоприетите възклицания като „Да му се не види и късметът!“ и „Ех, че проклет късмет!“, понеже бяха добили ново значение. Вокалната музика не беше забранена, тъй като се предполагаше, че притежава успокояващи и приспивни качества, а една песен, която пееше Джак Матроса, английски моряк от австралийските колонии на нейно величество, стана много популярна като приспивна. Това беше печален разказ за подвизите на седемдесет и четири топовната „Аретуза“, в полугласен минор, завършващ с проточен и замиращ припев „На борда на «Аретуза»“ в края на всеки куплет. Чудесна гледка беше да видиш Джак с Късмета на ръце да се поклаща от една страна на друга, сякаш от движението на кораба, и да пее монотонно тази моряшка песенчица. Дали поради това особено поклащане на Джак, или поради дължината на песента му — тя съдържаше деветдесет куплета и той най-съвестно ги изкарваше всичките до печалния им край, — но обикновено пеенето постигаше желания ефект. Докато той пееше златотърсачите се изтягаха под дърветата в мекия летен здрач, пушеха лулите си и слушаха прехласнати мелодичните звуци. Станът живееше с неясната представа, че това е някакво идилично щастие.

— Това е, както си мисля, божествено — каза Симонс Лондончанина. То му напомняше Гринуич.

През дългите летни дни обикновено изнасяха Късмета в дерето, откъдето Ревящия стан попълваше златните си ресурси. Там той лежеше върху одеялото, постлано върху борови клони, а златотърсачите работеха в изкопите долу. Напоследък се правеха грубовати опити да се украсява това ложе с цветя и дъхави вейки и често някой му донасяше китка диви орлови нокти, азалии или пъстри цветове на тигрови лилии. Тези мъже изведнъж си дадоха сметка, че подобни дреболии, които толкова дълго бяха тъпкали нехайно с крака, криеха в себе си красота и някакъв смисъл. Люспица лъскава слюда, късче пъстър кварц, яркоцветно камъче от дъното на потока добиваха прелест за прояснилия се, станал по този начин по-сигурен поглед и неизменно се запазваха за „Късмета“. Да се не начуди човек колко съкровища предлагаше гората и планината, които „ставаха за Томи“. Заобиколен от играчки, каквито никое дете от страната на приказките не бе имало, трябва да се надяваме, че Томи беше доволен. Изглеждаше да е напълно щастлив, макар никакви зачатъци на сериозност, някаква унесеност в погледа на кръглите му сиви очи понякога и да тревожеха Дундьо. Беше винаги послушен и кротък, трябва да се отбележи обаче, че веднъж, като изпълзя от своя „корал“ — ограда от оплетени борови клони, която заобикаляше леглото му, — той се търколи надолу по брега, заби глава в меката пръст и най-невъзмутимо остана в това положение, вирнал пъпчивите си крачета във въздуха, не по-малко от цели пет минути. Вдигнаха го без да гъкне. Не се решавам да отбележа много други случай на схватливостта му, които, за съжаление, почиват само върху разказите на пристрастните му приятели. В някои от тях не липсва и отглас на суеверие.

— Качвам се аз ей-сега нагоре — разправяше един ден Кентък, задъхан от възбуда — и човек да не съм, ако не го видях да приказва с една сойка, дето беше кацнала на скута му. Ей тъй, едно отпуснато, по другарски, дето се казва, и си бъбрят като две хоругвимчета.

Така или иначе, дали се прехвърляше през боровите клонки, или лежеше мързеливо по гръб и примигваше под надвисналия листак, птичките му пееха, катеричките дърдореха и цветята цъфтяха. Природата беше негова бавачка и другар по игра. За него тя плъзваше между листата златни стрели слънчева светлина току до пръстчетата му и изпращаше да го навести блуждаещ зефир и да му донесе уханието на лаври и смола; на него дружелюбно и сънливо кимаха високите секвои, бръмчаха земните пчели, а враните грачеха приспивен акомпанимент.

Такова беше златното лято на Ревящия стан. Това бяха дни на изобилие… и Късмета беше с тях. Периметрите бяха дали огромно количество злато. Станът ревниво пазеше правата си и гледаше с подозрение всеки новодошъл. Притокът на заселници не се насърчаваше, а за да заградят още по-сигурно, те побързаха да закупят земите от двете страни на планините, които обкръжаваха стана като стена. Това и славата им за изключителното владеене на револвера пазеха ненарушими границите на Ревящия стан. Куриерът — единствената им връзка с околния свят — разправяше понякога удивителни неща за стана. Той казваше:

— Та и в Ревящия, имат една улица, каквато в Червеното куче не са и сънували. Те имат виещи се растения и цветя около къщите и се мият по два пъти на ден. Но не си поплюват с външни хора и се кланят на едно индианче.

Благоденствието породи и стана желание за нови подобрения. Решено бе напролет да се построи хотел и да се поканят да се заселят там едно-две почтени семейства, с мисълта, че общуването с жени може да подействува благотворно на „Късмета“. Голямата цена на отстъпката, направена от тези мъже пред прекрасния пол, на чиято добродетелност и полезност те гледаха извънредно скептично, можеше да се обясни само с обичта им към Томи. Някои все още се противяха. Но решението можеше да се изпълни едва след три месеца и малцинството смирено отстъпи, с надеждата, че може да възникне някаква пречка. И тя възникна.

Зимата на 1851 година задълго ще се запомни в полите на планината. Снегът затрупа Сиера Невада и всяко планинско поточе стана река, а всяка река — езеро. Всяко ждрело и дере се превърна в буен бързей, който хлуеше от стръмнините, изкореняваше гигантски дървета и пръскаше отломки и парчета из равнината. Червеното куче претърпя две наводнения и това бе предупреждение за Ревящия стан.

— Водата е довлякла златото в тия дерета — каза Дундьо. — Имало го е тука едно време и ще го има пак!

И тази нощ Северния ръкав неочаквано излезе от бреговете си и помете триъгълната долина на Ревящия стан.

В хаоса на устремилата се вода, сгромолясващите се дървета, пращящите клони и тъмнината, която сякаш течеше заедно с водата и сееше разруха в прекрасната долина, не можеше да се направи почти нищо, за да се събере разпръсналият се стан. Когато се развидели, разбраха, че хижата на Дундьо, която бе най-близо до речния бряг, я няма. По-нагоре в дерето намериха трупа на злощастния й притежател, ала гордостта, надеждата, радостта, Късмета на Ревящия стан бе изчезнал. Те се завръщаха с покрусени сърца, когато някой ги повика от брега.

Беше спасителна лодка от долното течение на реката. Били извадили — казаха те — близо две мили по-надолу един мъж и малко дете, и двамата на издъхваме. Дали някой не ги познава и дали не са тукашни?

Само като погледнаха, познаха Кентък, смазан и пребит, но все още с Късмета на Ревящия стан в прегръдките. Когато се наведоха над тази мъчно съвместима двойка, разбраха, че детето е мъртво и изстинало.

— Той е умрял — рече някой. Кентък отвори очи.

— Умрял ли? — попита той със слаб глас.

— Да, драги и ти също умираш.

В очите на издъхващия Кентък се появи усмивка.

— Умирам — повтори той, — Късмета ме взема със себе си… кажи на момчетата, че Късмета е у мене сега — И силният мъж, хванал се за неукрепналото детенце, както се казва за давещия се, че се хваща за сламка, затвори очи, понесен от призрачната река, която тече неспирно към морето на забравата.

[1] От самото начало (лат.) Б. пр. ↑

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.